Harrastimme kiipeilyä, koska se oli hauskaa.
Olimme aika vastuuttomia huimapäitä -
- ja vähät välitimme muista.
Halusimme kiivetä kaikille huipuille. Se oli vain älyttömän hauskaa.
Toisinaan jokin meni pieleen, ja silloin ei ollutkaan hauskaa.
Vuonna 1985 brittiystävykset Joe Simpson ja Simon Yates -
- matkustivat Perun syrjäseudulle.
Heidän kunnianhimoinen tavoitteensa oli nousta ensimmäisinä -
- länsirinnettä pitkin 6 400 metriä korkealle Siula Grandelle.
Heidän tarinansa on legendaarinen vuorikiipeilypiireissä.
Peruun lähtiessämme olin 25-vuotias. Simon oli 21.
Olimme kiipeilleet paljon Alpeilla.
Halusin nousta valloittamattomille huipuille ja kokeilla uusia reittejä.
Ystävämme, joka kiipeili paljon Etelä-Amerikassa -
- oli nähnyt rinteen 70-luvun puolivälissä.
Hän taisi sanoa, että se olisi haastava retki.
Se oli näiden vuorten viimeinen iso rinne, jota pitkin ei ollut kiivetty.
Se oli suuri tuntematon.
On kiehtovaa astua tuntemattomaan.
Paikka oli kahden päivän patikkamatkan päässä tieltä.
Vuoret vaikuttivat suurilta Alppeihin verrattuna.
Lopulta tulimme paikkaan -
- jota edemmäs ei voinut viedä aaseja.
Se oli ehkä seitsemän kilometrin päässä vuorten juurelta.
Siula Grande ei näkynyt sinne.
Olimme tavanneet Limassa Richard Hawkingin, joka matkusti yksin.
Pyysimme hänet mukaan.
Hän ei tiennyt vuorikiipeilystä mitään.
En tiennyt, millaisessa paikassa olin -
- tai mihin olin sotkeutumassa.
Halusimme Richardin mukaan -
- vahtimaan varusteitamme perusleirissä.
Tutustuin Simoniin aika hyvin.
Se johtui ehkä hänen luonteestaan -
- tai siitä, että hän oli suopeampi minulle -
- joka en ollut kiipeilijä.
Joen kanssa oli paljon vaikeampaa hieroa tuttavuutta.
Suhtauduin tähän paljon kunnianhimoisemmin kuin Simon.
Siula Grande oli tärkeä paikka.
Tiesimme monien epäonnistuneen siellä.
Ja siitä tiesimme, että se oli vaikea paikka.
Uskoin, että me onnistumme. Pidin meitä muita parempina.
1970-luvulla isoilla vuorilla oli alettu harrastaa -
- alppikiipeilyksi kutsuttua lajia.
Alppikiipeilyssä -
- mukaan pakataan vaatteita, ruokaa ja välineitä.
Perusleiristä lähdön jälkeen vuori yritetään valloittaa yhdellä kertaa.
Reitille ei viritetä köysiä valmiiksi -
- eikä matkan varrelle varusteta leirejä etukäteen.
Se on puhdasoppinen tapa. Niin me aioimme kiivetä Siula Grandelle.
Jos jokin menee pieleen, tilanteesta ei voi perääntyä.
Jos jotain sattuu, se voi olla kohtalokasta.
Pelastajia ei ole.
Ei ole varaa virheisiin.
Jos loukkaantuu, luultavasti kuolee.
Tästä kulmasta katsottuna se näytti jyrkältä.
Ajattelin lähinnä...
Ällistelin sen kokoa.
Se näytti vaikeammalta kuin olin odottanut.
Olin silti innoissani.
ENSIMMÄINEN PÄIVÄ
Aloittaminen oli upeaa. Tämän vuoksi me elämme.
Rakastan itse kiipeämistä. Kun se sujuu, tunne on upea.
Se on kuin yhdistelmä balettia ja voimistelua.
Siinä on voimaa ja kauneutta.
Minusta vuoret ovat kauneinta maailmassa.
Vuorilla tunnen itseni vapaaksi.
Siellä pääsen eroon maailman hälinästä.
Ylitimme jäätikön yllättävän nopeasti.
Tulimme alueelle -
- jossa jää- ja kalliopinta vuorottelevat.
Aloimme kiivetä alueen poikki.
Kun on köydellä kiinni kumppanissa -
- toisen taitoihin on luotettava.
Välillä saattaa kuitenkin ajatella -
- että kunpa toinen ei nyt vain putoaisi.
Köysi ei aina pelasta. Se voi myös tappaa.
Jos kaveri putoaa, siinä voi mennä itse mukana.
On tilanteita, joissa kaveriin on luotettava täysin.
Ensimmäisenä iltana olimme tyytyväisiä.
Olimme päässeet pitkälle.
Näytti siltä, että onnistuisimme.
TOINEN PÄIVÄ
Niin korkealla nestehukka on valtava.
Nestettä on juotava viitisen litraa päivässä.
Sitä saa ainoastaan sulattamalla lunta.
Kaikki on hidasta.
Teen keittäminen vie kauan aikaa.
Parin kupillisen valmistus voi viedä tunnin.
Siksi emme ehkä tehneet sitä tarpeeksi usein.
Meillä ei myöskään ollut paljon kaasua.
Elämä ei ole kovin vaarallista nykyään.
Vaarallisissa tilanteissa pääsee irti arjesta.
Tavallaan tuntee olevansa enemmän elossa.
Olin ensi kertaa näin korkealla. Siellä kiipeäminen on hyvin raskasta.
Se on teknisesti vaikeaa -
- ja sydän hakkaa hurjasti siinä korkeudessa.
Sää oli hyvin kylmä.
Olimme yli kuuden kilometrin korkeudessa. Tuuli ja satoi lunta.
Puuterilumi pöllysi vuorenseinämällä.
Lumi tarttui vaatteisiin ja jäätyi kiinni niihin -
- kuin haarniskaksi.
Viimeiset kymmenet metrit seinämällä olivat kamalia.
Pelkkää puuterilunta. Ei mitään kiinteää, mihin tarttua.
Se oli fyysisesti hyvin raskasta.
Siinä piti kiivetä koko kropalla.
Meillä meni lähes kuusi tuntia 60 metrin kiipeämiseen.
Jatkoimme vielä pimeän tultuakin.
Olin hyvin kylmissäni, koska istuin -
- kun Simon yritti kiivetä.
Ruumiinlämpöni laski rajusti.
Emme voineet jatkaa pidemmälle, tai kävisi huonosti.
Kaivoimme siis luolan lumeen.
KOLMAS PÄIVÄ
Aamun kirkkaassa säässä -
- näimme, mitä pitkin olimme yrittäneet kiivetä.
Se oli oikea Andien painajainen: hienointa puuterilunta -
- kiinnittyneenä seinämään.
Kaikkialla oli erikoisia lumimuodostelmia.
Olimme kuulleet Andien erikoisesta puuterilumesta -
- mutta emme olleet nähneet sitä ennen.
En tiedä, miten puuterilumi pysyy jyrkillä rinteillä.
Alpeilla se valuu alas, jos rinne nousee yli 40 asteen kulmassa.
Sillä kiipeäminen on todella vaikeaa ja vaarallista.
Pelkäsimme -
- että päätyisimme umpikujaan, josta ei pääsisi ylemmäs.
Tiesimme, ettei samaa tietä pääsisi takaisin.
Olimme ehkä kiipeämässä ansaan.
Meitä odotti 1300 metrin pudotus.
Olikin suuri helpotus, kun kahdelta iltapäivällä -
- pääsimme pohjoiselle harjanteelle.
Vannoimme, ettemme menisi enää lähellekään Andien puuterilunta.
Olimme aika väsyneitä harjanteelle päästyämme.
Olin aivan poikki. Ajattelin, että hitot huipusta. Selvisimme rinteestä.
Ei maksa vaivaa mennä huipulle asti.
Tulimme kuitenkin toisiin ajatuksiin.
Olimme jo pitkällä. Voisimme jatkaa huipullekin.
- Olemme aika korkealla. - Niinpä.
Katso tuonne.
En oikein pidä huipuista. 80 prosenttia onnettomuuksista sattuu laskeutuessa.
Olimme päättäneet laskeutua pohjoisharjannetta pitkin -
- Siula Granden ja Yerupajan väliseen solaan.
Se lyhentäisi köyden varassa laskeuduttavaa matkaa.
Idästä lähestyivät suuret pilvet.
Oletimme, että harjannetta pitkin olisi helppo laskeutua.
Toivoimme, että voisimme melkein kävellä.
Se olikin erittäin vaikeaa.
Se oli kamalaa. Lännessä yllämme roikkui suuria lumikielekkeitä.
Idässä puuterilumen peittämä rinne putosi jyrkästi alaspäin.
Se oli järkytys.
Se oli vaarallista, ja touhu tavallaan karkasi käsistä.
Huipulta lähdettyämme olimme eksyksissä jo vajaan tunnin kuluttua.
Lumi lensi niin, ettemme nähneet mitään.
Kun taas näin harjanteen -
- aloin kiivetä takaisin sille.
Kyseessä olikin valtava lumikinos.
Lumen ja jään muodostama kieleke. Ja minä kävelin sen päällä.
Jäin roikkumaan ja näin -
- kun lumi- ja jäämassat putosivat alas pitkin länsirinnettä.
Nousin takaisin harjanteelle ja huusin Joelle löytäneeni sen.
Olimme toivoneet pääsevämme alas sinä päivänä.
Pimeän tullessa olimme yhä kuuden kilometrin korkeudessa.
Kun illalla keitimme teetä, kaasu loppui.
NELJÄS PÄIVÄ
Aamulla selvisi, että harjanteen pahin osa oli takana.
Uskoin, että pääsisimme perusleiriin sinä päivänä.
Reissu tuntui olevan pulkassa.
Olin Simonin edellä.
Yhtäkkiä korkea seinämä katkaisi harjanteen.
Jouduin menemään kontalleni ja iskemään hakut jäähän -
- ja laskeutumaan siten alas jääseinämää.
Kun iskee hakun jäähän, jäätä tarkkailee samalla.
Roikuin hakkujen varassa. Otin toisen irti -
- iskeäkseni sen alemmas. Kun tein sen -
- kuului kummallinen ääni.
Ajattelin irrottaa hakun -
- ja iskeä uudelleen. Halusin upottaa sen tukevasti -
- joka iskulla aina alas asti.
Olin iskemässä hakkua taas sisään.
Voi perkele!
Tuska tulvahti reiteeni, ja polveen koski valtavasti.
Tärähdyksen voimasta sääri työntyi läpi polvesta.
Sääriluu tunkeutui reisiluuhuni.
Sääriluun yläosa halkesi ja tunkeutui ylöspäin.
Kipu tuntui aluksi sietämättömältä.
Hiljalleen se alkoi helpottaa. Katsoin länteen.
Olimme Rasacin huipun tasolla.
Siitä tiesin, miten korkealla olimme.
Ajattelin, että jos jalka nyt meni poikki, olen mennyttä.
Silloin köysi löystyi.
Se tarkoitti, että Simon oli tulossa lähemmäs.
En tuntenut luun päätä. Missään ei näkynyt verta.
Kipu oli vähän hellittänyt. Ajattelin, että ehkä olin nyt nynny.
Ehkä nivelside oli vain repeytynyt.
Yritin seistä.
Tunsin luun hajoavan.
Tiesin, että se oli poikki.
En voi unohtaa hänen katsettaan.
Se oli täynnä järkytystä, epätoivoa ja kauhua.
Hän kysyi, olinko kunnossa.
Olin vähällä sanoa kyllä. Sitten tajusin, että se oli tyhmää.
Sanoin: "En. Jalka on poikki."
Ajattelin heti, että tämä on loppu.
Olemme kusessa. Hyvä, jos edes toinen meistä selviää.
Mielessäni kävi -
- että jos hän nyt putoaisi, voisin häipyä -
- ja suoriutua itse alas.
Minun ei tarvitsisi yrittää auttaa häntä ja hallita tätä tilannetta.
Hän antoi minulle mietoja särkylääkkeitä.
Hän ei sanonut juuri mitään.
Tuntui melkein siltä, että hän tajusi tilanteen.
Me molemmat tiesimme, että hänen täytyi jättää minut.
Hän olisi voinut sanoa menevänsä hakemaan apua.
Olisin sanonut, että niinpä niin. Apuahan ei ollut missään.
Hänen olisi ollut helppoa ilmaista asia niin.
Uskoin, ettei kumpikaan nähnyt vaihtoehtoja.
En tiennyt itsekään, miksi minusta tuntui siltä, että jotain oli sattunut.
Mietin, onko jompikumpi kuollut tai kenties molemmat -
- ja jos toinen on kuollut, kumman haluan palaavan.
On ehkä julmaa sanoa, mutta toivoin kai, että se olisi Simon.
Hän ei aikonutkaan lähteä.
Olin hieman rauhoittunut ja pystyin taas miettimään -
- miten saisin hänet alas vuorelta.
Olimme puhuneet siitä, mitä meidän olisi tehtävä.
Meillä oli kaksi 45-metristä köyttä.
Niistä sai 90-metrisen köyden, jossa oli solmu keskellä.
Jos sitoisimme itsemme köyden päihin, Simon voisi laskea minua 90 metriä.
En saanut tehtyä ankkureita laskemista varten. Kaivoin kuopan lumeen -
- ja istuin tukevasti siihen.
Kävin makuulle hänen jalkojensa väliin.
No niin. Antaa mennä.
Simon alkoi laskea minua alemmas.
Laskin häntä ensin yhden köyden pituuden verran.
Solmu ei mennyt läpi varmistuslevyn rei'istä.
Hän siis pysäytti minut. Seisoin terveellä jalallani -
- jottei köydellä olisi painoa.
Näin hän pystyi irrottamaan köyden -
- ja pujottamaan sen uudestaan niin, että solmu jäi toiselle puolelle.
Hän kiinnitti sen taas itseensä ja laski minua toiset 45 metriä.
Hän etsi vakaan asennon, ja minä laskeuduin hänen luokseen.
Sitten toistimme saman.
Simon yritti laskea minua nopeasti.
Sen takia jalkani heilui ja polvi koukistui.
Tuska oli sietämätön.
Olin vihainen hänelle, koska hän satutti minua.
Toivoin, että hän hidastaisi. Tiesin silti, että se oli tehtävä näin.
Ei ollut vaihtoehtoa.
Hänellä oli synkkä ilme.
Mietin, ottiko tilanne häntä kovasti päähän.
En voinut pahemmin välittää hänen tuskanhuudoistaan.
Meidän oli laskeuduttava.
Kaivoimme istumakuoppia puuterilumeen.
Ne kestivät juuri ja juuri tarpeeksi kauan.
Ne murenivat hänen altaan.
Hän laski minua sormenpaksuisella köydellä -
- paleltunein käsin.
Se oli uskomatonta toimintaa.
En ole kuullut mistään vastaavanlaisesta pelastusoperaatiosta.
Laskeuduimme myrskyn keskellä.
Tuuli sai pakkasen tuntumaan noin 80-asteiselta.
Jalkaan oli virrannut ehkä litra verta.
Olin sokissa ja kärsin nestehukasta.
Meidän olisi pitänyt kaivautua lumeen suojaan -
- mennä makuupusseihin ja juoda teetä.
Mutta meillä ei ollut enää kaasua.
Emme voineet kaivautua lumeen -
- ja ottaa riskiä, että jäisimme myrskyn armoille.
Tilanne näytti jo vähän paremmalta. Olimme melkein alhaalla.
Ajattelin, että jäätikkö oli jo lähellä.
Yhtäkkiä tunsin jäätä kyynärpäideni alla. Rinne jyrkkeni.
Säikähdin.
Huusin Simonille, että hän lopettaisi. Hän ei kuullut.
Huomasin, että köysi tuntui raskaammalta.
Ajattelin vain, että hän on jyrkässä kohdassa.
Vilkaisin alas ja näin allani pitkän pudotuksen.
Kauhistuin, kun tajusin, minkä yllä olin.
Näin, että noin 25 metriä alapuolellani oli suuri railo.
Kurkottelin kohti seinämää tarttuakseni siihen hakuilla.
Juuri silloin minua alettiin taas laskea.
Ajattelin: "Älä tee sitä!"
Köysi eri riittäisi laskemaan minua pohjaan asti.
En saisi painoa pois köydeltä, eikä hän voisi pujottaa sitä toisinpäin.
Huusin, ettei hän laskisi minua.
Laskin häntä, kunnes köyden solmu tuli vastaan.
Nykäisin köydestä, jotta hän ymmärtäisi höllentää sitä.
Mitään ei tapahtunut.
Ei yhtään mitään.
Tiesin selviäväni vain, jos voisin kiivetä köyttä pitkin ylös.
Minulla oli kaksi pelastusnarulenkkiä.
Lenkki solmitaan köyteen niin, että se liukuu siinä.
Kun se kiristetään tiukaksi -
- sen varassa voi seistä.
Yläpuolelle solmitaan toinen lenkki, jota nostetaan -
- ja noustaan vuorostaan siihen.
Yritin pysyä pystyssä pitääkseni köyden paikallaan.
Yritin yhä uudestaan pujottaa narua kiinni.
Se oli toivotonta. Sormissani ei ollut tuntoa.
Yritin työntää sitä hampaillani.
Käteni ja jalkani olivat kylmät.
Eihän siinä istuessa lämpene.
Tilannetta pahensi se, etten tiennyt, mitä Joe teki -
- tai mikä hänen tilansa oli.
En käsittänyt, miksi häneltä kesti niin kauan -
- saada paino pois köydeltä. Sille ei ollut mitään järkevää selitystä.
Sain kiinnitettyä toisen lenkin rintaani. Se pitäisi minut pystyssä.
Yritin kiinnittää toista, mutta käteni eivät tahtoneet toimia.
Sitten se putosi. Katsoin sen perään.
Tiesin, että olin kusessa.
En siis voinut kiivetä köyttä pitkin.
Se ei onnistu ilman pelastusnarua eikä varsinkaan paleltunein käsin.
En voinut tehdä mitään. Olin täysin avuton -
- ja hyvin vihainen.
En voinut tehdä mitään. En saanut köyttä löysennettyä.
Tätä jatkui ehkä puolitoista tuntia.
Tilanteeni kävi yhä vain huonommaksi.
Yritin pitää istumapaikkani.
Lumi kuitenkin pakeni hiljalleen altani.
Tilanteeni oli käymässä toivottomaksi.
Olin jo luovuttanut henkisesti.
En voinut tehdä mitään.
Roikuin vain köydessä ja odotin kuolemaa.
Luulenkin, että olisin kuollut aika pian.
Tuuli teki pakkasesta purevan.
Minä valuin nykäyksittäin alemmas.
Pehmeä lumi valui pois altani.
Odotin vain, että hän putoaisi. En voinut muutakaan.
Hän putoaisi 90 metriä.
Hän kuolisi.
Hän ei tiennyt, miten korkealla maasta roikuin.
Mutta hän tiesi melko varmasti kuolevansa.
Sitten muistin, että minulla oli linkkuveitsi repussa.
Tein päätöksen aika nopeasti.
Se tuntui oikealta ratkaisulta siinä tilanteessa.
En olisi mitenkään pysynyt siinä, missä olin.
Ennemmin tai myöhemmin olisin pudonnut.
Otin repun selästäni -
- ja sain otettua linkkuveitsen esiin.
Se oli kamala yö.
Mieltäni piinasi kysymys, miten Joen oli käynyt.
Kesti kauan, ennen kuin lämpenin yhtään.
Enkä oikein lämmennytkään. Yö oli hyvin kylmä.
Päällimmäinen muisto on, että minulla oli hirvittävä jano.
Lopulta haistoin jopa lumessa olevan veden.
Aistin sen hyvin voimakkaasti.
Se oli outoa.
En tiennyt, mitä oli tapahtunut.
Olin pudonnut kaltevalle alustalle ja liu'uin alaspäin -
- pimeässä.
Putosin kai yhteensä noin 45 metriä.
Yllätyksekseni olin elossa.
Otsalampun valo katosi syvyyteen.
Pimeys nielaisi sen.
Olin hyvin peloissani.
Jos olisin päätynyt puoli metriä enemmän oikealle, olisin pudonnut syvyyteen.
Sain jääruuvin kiinnitettyä melko nopeasti.
Katselin ympärilleni ja totesin -
- että paikasta oli miltei mahdotonta päästä pois.
Köysi kulki 25 metrin korkeuteen aukkoon, josta olin pudonnut.
Ajattelin, että Simon on sen toisessa päässä.
Olin varma, että hän on kuollut.
Ajattelin, että jos vedän köydestä, se kiristyy hänen ruumiinsa ympärille.
Uskoin, että hän oli pudonnut railon toiselle sivulle -
- ja makasi siellä vastapainona -
- ja köysi kulki hänestä railoon.
Ajattelin siis, että se kiristyy hänen ympärilleen, jos vedän siitä.
Köyttä vain tuli ja tuli.
Tajusin, että se oli katkaistu.
Ajattelin, että tänne minä kuolen.
Olin tyytyväinen siitä, että Simon oli varmaankin elossa.
Simon!
Tilanteeni oli kamala.
Jalan katkeaminen ei tapa.
Muistaakseni sammutin otsalampun säästääkseni pattereita.
Pimeys alkoi käydä hermoilleni.
Railoissa on erikoinen tunnelma.
Niissä on jotain karmivaa. Kuin ne eivät olisi eläville tarkoitettuja.
Kuulin jään rasahtelut ja tuulen äänet jään pinnassa.
Sytytin lampun uudestaan, sillä pimeys tuntui ikävältä.
Tunsin olevani hyvin, hyvin yksin.
Minua pelotti kovasti.
Olin kuitenkin 25-vuotias ja hyvässä kunnossa.
Olin erittäin kunnianhimoinen.
Halusin kiivetä kaikille maailman huipuille.
Tämä ei kuulunut suunnitelmiimme.
Oli kai aika myöhä.
Olin melko varma, etten pääse ulos.
Tyhmä.
Tyhmä!
Saatana!
Kiipeilijän on aina säilytettävä malttinsa.
Maltin menettämistä voi pitää epäonnistumisena.
Saatanan perkele!
Se oli lapsellista. ltkin itkemistäni.
Luulin...
Luulin, että olisin vahvempi.
VIIDES PÄIVÄ
Alkoi valjeta, joten kello oli ehkä kuusi.
Aloin taas huutaa Simonin nimeä.
Nousin ylös. Pukeuduin lumikuopassa ja pakkasin tavarani.
Tunnelma oli aivan kammottava.
Minulla oli vahva tunne, että Joe oli kuollut edellisenä päivänä -
- ja minäkin kuolisin ikään kuin rangaistukseksi.
En silti jäänyt siihen säälimään itseäni -
- vaan päätin jatkaa ja kuolla matkalla.
Edessäni oli jyrkkä kohta, jota lähdin ohittamaan.
Laskeuduin köyden varassa ja näin jääkielekkeen -
- jonka yli olin laskenut Joen.
Tajusin, että hän oli roikkunut ilmassa.
Siksi hän ei ollut saanut painoaan pois köydeltä.
Alempana näin kauhukseni -
- että kielekkeen alla oli valtava railo.
Se oli noin yhdeksän metriä leveä ja näytti pohjattomalta.
Hän todennäköisesti heräsi aikaisin. Minulla oli kamala jano -
- ja niin täytyi olla hänelläkin. Hän halusi varmasti etsiä vettä.
Ja hän halusi varmasti etsiä minut.
Pysähdyin kyllä. Huusin railoon.
Huusin yhä uudestaan Joen nimeä.
Näin jälkeenpäin ajatellen -
- minun olisi kai pitänyt mennä tutkimaan railoa -
- ja etsimään häntä.
Rehellisesti sanottuna ajatus ei käynyt mielessänikään.
Olin aivan varma, että hän oli kuollut.
Kymmeneen mennessä olin varma siitä, että olin yksin.
Kukaan ei tulisi pelastamaan minua.
Olin saanut katolisen kasvatuksen.
Olin lakannut uskomasta jo ajat sitten.
Olin miettinyt, että jos tulisi oikein paha paikka -
- alkaisinko silloin rukoilla -
- ja pyytää apua ylhäältä.
Se ei tullut mieleenikään.
Se todisti, etten usko.
Kuolema on loppu. Tuonpuoleista elämää ole.
Kuoleman jälkeen ei ole mitään.
Mietin, pystyisinkö kiipeämään ulos.
25 metriä jäätä yläpuolella. Se ei onnistuisi mitenkään.
Uskoin molempien kuolleen.
En kuitenkaan voinut vain ottaa ja lähteä.
En tiennyt heistä muuta kuin etunimet.
En tiennyt edes sukunimiä, saati mitään muuta.
Sain päähäni, että jos he olivat pudonneet vuorelta -
- he olivat päätyneet sen juurelle.
Ajattelin, että saattaisin nähdä heidät jäätikön reunalta.
Päätin kävellä niin pitkälle kuin pääsisin.
Aloin ylittää jäätikköä yksin.
Olin yhä varma, että kuolisin itsekin.
On hyvin vaarallista ylittää jäätikköä yksin.
Lumen alla on railoja.
Onneksi omat tulojälkemme olivat heikosti näkyvissä.
Vasta jäätiköltä päästyäni -
- tajusin, että selviäisin alas asti.
Minä jäisin henkiin.
On vaikea kuvailla, miten pelottava yö oli.
Uskoin, että tätä jatkuisi päiväkausia.
On kuitenkin pakko tehdä päätöksiä -
- vaikka ne olisivat vääriäkin.
Jollei niitä tee, on pulassa.
Voisin kuolla tasanteelle -
- tai laskeutua vielä alemmas.
En tiennyt, mitä siellä oli.
Toivoin vain löytäväni jonkin ulospääsytien -
- tästä jää- ja lumilabyrintistä.
Sitä päätöstä oli vaikea tehdä.
Syvemmälle laskeutuminen pelotti.
Vaihtoehto oli jäädä siihen ja toivoa, että tilanne paranee.
Tiesin, ettei se paranisi.
En halunnut katsoa alas.
Minua kauhistutti se ajatus, että alla oli vain tyhjää.
En tehnyt solmua köyden päähän.
Jos alhaalla ei olisi mitään, en voisi roikkua köydessä.
Putoaisin, ja loppu olisi nopea.
Perkele.
Ihmettelin railon valtavaa kokoa.
Voimani olivat jo aivan lopussa.
Hoipuin alaspäin hirvittävän janoisena.
Päässäni pyöri kaikenlaisia ajatuksia. Syyllisyyttä, huolta...
Mietin, miten ihmeessä selitän asian Joen vanhemmille -
- ystävilleni tai Richardille.
Mielessäni kävi, että ehkä voisin keksiä tarinan -
- joka saisi toimintani näyttämään paremmalta.
Mietin sitä aika kauankin.
Koko ajasta Perussa mielessäni on päällimmäisenä yksi kuva.
Se, kun näin tuon hahmon.
Vasta melko läheltä erotin, kuka se oli.
Hän näytti aivan kauhealta.
Ette olisi tunnistaneet häntä.
Kysyin, missä Joe oli. Hän sanoi, että Joe oli kuollut.
Kerroin koko jutun matkalla leiriin.
Kerroin kaiken, mitä oli tapahtunut.
Hän ei ollut yhtään...
...tuomitseva minua kohtaan. Hän suhtautui hienosti.
Olin laskeutunut ehkä noin 25 metriä -
- kohdasta, johon olin kiinnittänyt jääruuvin.
Uskoin tulleeni pohjalle railossa -
- joka oli tiimalasin muotoinen.
Katto oli ehkä 50 metrin korkeudessa.
Se oli kutakuinkin yhtä korkea kuin St. Paul'sin katedraali.
Maassa oli vain lunta.
Ajattelin, että tässä on railon pohja.
Noin 15 metrin päässä oli ylöspäin viettävä rinne.
Sen huipulla oli aukko, josta näkyi auringonvaloa.
Aurinko paistoi siitä sisään.
Siinä oli etsimäni ulospääsytie.
Ajattelin, että minähän kiipeän tuonne, piru vie.
Aloin raahautua vatsallani pitkin pohjaa.
Silloin kuulin altani ritinää.
En ollutkaan pohjalla. Jään alla oli onkalo.
Olin kauhuissani.
Tunsin olevani kuin munankuoren päällä.
Jos putoaisin jään läpi, en ikinä pääsisi rinteelle -
- ja se oli ainoa ulospääsytie.
Lopulta pääsin vankalle pinnalle.
Aloin kiivetä ylös hakkua apuna käyttäen.
Se teki hyvin kipeää.
Etenin hyppäyksin, ja jalat putosivat aina yhtä aikaa maahan.
Yritin laskea vasemman jalan ensin -
- mutta laskeuduin väistämättä katkenneelle jalalle.
Tunsin luun heiluvan.
Olin pyörtyä joka hyppäyksellä.
Se oli suunnattoman tuskallista.
Ulkona oli kirkas, aurinkoinen päivä.
Olin jälleen maailmassa.
Makasin hangella ja nauroin.
Olin niin helpottunut päästyäni ulos sieltä.
Sitten katsoin jäätikköä ja ajattelin, ettei tämä ollut vielä mitään.
Edessä oli kilometrien matka vaikeassa maastossa.
Taisin harkita jo paikalleni jäämistä.
Olin juuri tehnyt elämäni vaikeimman kiipeilyretken.
Sellaisen jälkeen on uupunut päiväkausia.
Sitä vain syö, juo ja nukkuu.
Takanani oli sellainen retki -
- jalkani oli poikki, kärsin pahasta nestehukasta eikä minulla ollut ruokaa.
Tehtävä oli täysin mahdoton.
Keksin asettaa itselleni selkeitä tavoitteita.
Katselin maastoa -
- ja päätin päästä tietylle railolle 20 minuutissa.
Jos pääsin sinne 18 minuutissa, olin riemuissani.
Jos siihen taas meni yli 20 minuuttia, melkein itkin.
Tein näin ehkä siksi, että tiesin -
- miten valtava urakka edessä oli -
- enkä kestänyt ajatusta.
Seurasin Simonin jälkiä. Ne mutkittelivat kumpujen ja railojen välissä.
Ellen löytäisi jostain kuopasta ruumista -
- jälkiä seuraamalla välttäisin railot.
Ympärillä kohosivat valtavat vuoret.
Siinä tuntee itsensä pieneksi ja heikoksi.
Alkaa tuntua siltä, että jokin paha voima on kannoilla.
Olin kuin muurahainen, jota joku kiusasi -
- pani esteitä sen tielle ja aikoi lopulta tallata sen.
Simonin jäljet alkoivat peittyä lumeen.
Ne olivat ainut apuni jäätiköllä.
Epätoivo valtasi mieleni.
Jatkoin matkaa pimeässäkin, mikä oli tyhmää.
Minua pelotti, ja yritin vain nähdä Simonin jäljet.
KUUDES PÄIVÄ
Aamulla oli taas aurinkoista. Jäljet olivat häipyneet.
Lähdin liikkeelle aikaisin.
Välillä piti nousta seisomaan ja katsoa, mitä on edessä.
Sitten taas istuin ja jatkoin raahautumista.
Reunan tuntumassa oli valtavasti railoja.
Se oli oikea labyrintti.
Yhtäkkiä tulin paikkaan, jossa jää loppui ja kivikko alkoi.
Minä taisin ehdottaa lähtemistä.
Olin huolissani Simonista.
Minusta hänen piti päästä mahdollisimman kauas tästä paikasta.
En halunnut lähteä heti.
Halusin koota ajatuksiani pari päivää -
- ja kerätä voimia.
Peseydyin pitkään ja hartaasti.
Tuntui hyvältä pestä hiukset -
- ja kasvot ja ajaa parta.
Halusin saada...
Halusin ikään kuin pestä vuoren pois itsestäni.
Olin hirvittävän janoinen.
Lumesta ei saa tarpeeksi nestettä, vaikka sitä söisi miten paljon hyvänsä.
Näin kivikon ja tiesin, miten pitkä matka oli.
Silloin mietin ensimmäistä kertaa, pääsisinkö todella perille.
Heitin varusteet pois.
En pystynyt ryömimään kivikon yli.
Ainoa vaihtoehto oli yrittää hypellä yhdellä jalalla.
Tiesin, että kaatuilisin paljon.
Kaaduin melkein joka askeleella.
Tuntui kuin jalka olisi katkennut aina uudestaan. Katsoin taakse.
Olin edennyt parikymmentä metriä. Siihen oli mennyt iät ja ajat.
Olen välillä järjettömän jääräpäinen.
Haluan, että asiat sujuvat suunnitelmieni mukaan.
Nyt asiat eivät todellakaan sujuneet suunnitelmieni mukaan.
Valitsin aina kiven, jonka luo päätin päästä 20 minuutissa.
Kun olin tehnyt päätöksen -
- aioin tosiaan onnistua.
Se asenne auttoi -
- sillä jo puolivälissä olin niin tuskissani -
- että ajatuskin uudesta kaatumisesta oli sietämätön.
Silloin ajattelin vain tavoitettani.
Kun teki mieli jäädä makaamaan, ajattelin, että aikaa on vain 10 minuuttia.
Jokin viileän käytännöllinen osa minusta -
- saneli, mitä oli tehtävä tavoitteeseen pääsemiseksi.
"Pysy liikkeessä."
"Hyvä on. Nouse ja jatka."
Käsky oli vaativa ja selvä.
Kuin jokin ääni tai osa minusta olisi komentanut minua.
Hyvin välinpitämättömästi.
Ilman myötätuntoa.
Piittaamatta väsymyksestä tai kivusta.
Se oli hyvin omituista.
Osa minusta käski pysyä liikkeessä.
Toisaalta jokin toinen osa -
- vain tutkaili ympäristöä.
Päivän kallistuessa kohti iltaa kaikki kävi yhä hullummaksi.
Kärsin valtavasta nestehukasta.
Piinaavinta oli, että kivikko oli jään päällä.
Saatoin kuulla veden solinan.
Kun kaaduin, kuulin veden äänet ja aloin etsiä sitä.
En löytänyt sitä.
Se sai minut sekopäiseksi.
Olin huolissani Simonista.
Hänen sormissaan oli pahoja paleltumia.
Minusta meidän ei kannattanut enää roikkua siellä.
Valmistauduimme lähtemään seuraavana aamuna.
Lopulta lyyhistyin kivien keskelle.
Nukuin huonosti. Jalkaan koski kovasti.
Se oli ensimmäinen kirkas yö.
Ei pyryttänyt eikä satanut. Tähdet näkyivät.
Makasin selälläni ikuisuudelta tuntuvan ajan -
- ja tuijottelin tähtiä.
Jossakin vaiheessa minulle tuli outo olo, että olin maannut siinä vuosisatoja.
Minusta oli tullut osa kivikkoa, enkä enää liikahtaisi siitä.
SEITSEMÄS PÄIVÄ
Aurinko nousi ja alkoi lämmittää.
Ajattelin, miten mukava olisi jäädä siihen.
Olla liikkumatta, jotta ei sattuisi. Vähältä piti, etten jäänytkin.
Uskoin vilpittömästi, etten pääsisi perille vaan kuolisin.
Totesin tilanteen hyvin arkipäiväisesti.
Tuntui järkevältä jatkaa matkaa, jos ei miettinyt, oliko siitä hyötyä.
Tunsin olevani yksin ja hylätty.
Se tunne ei hellittänyt.
En liikkunut siksi, että uskoin selviäväni.
Luulen, että halusin...
...etten kuolisi yksin.
Se oli symbolinen teko.
Jätin hänelle hyvästit tällä tavalla.
Join litrakaupalla.
Se oli kuin polttoainetta.
Tunsin, miten voimani palasivat.
Laskin alleni.
Se tuntui oikeastaan mukavalta. Se lämmitti.
Sitä ikään kuin kuihtui hiljalleen.
Ei ainoastaan fyysisesti -
- vaan myös henkisesti.
Minulla ei ollut enää mitään, enkä välittänyt mistään.
Arvokkuus oli mennyt. Oli ihan sama, olinko rohkea vai heikko.
En ollut enää oikeastaan mitään. Se oli outoa.
Asetin yhä tavoitteita itselleni.
Yhtäkkiä näin jalanjälkiä.
Vakuutuin siitä, että ne olivat Simonin ja Richardin.
He olivat takanani. He seurasivat minua.
Jatkoin eteenpäin raahautumista -
- täysin varmana siitä, että toiset tulivat perässä.
Muistan ajatelleeni, että se oli tyhmää. Hehän tulisivat auttamaan.
Vakuutin itselleni, että he pysyivät takana -
- koska eivät halunneet minun nolostuvan surkeasta tilastani.
Sitä kesti ehkä tunnin.
Uskoin siihen täysin, kunnes kupla puhkesi.
Tajusin, etteivät he olleet takanani.
Olin aivan murtunut.
Noin kello neljän aikaan tulin järvelle.
Tiesin, että sen toisessa päässä oli moreenipato.
Sen päältä näkisin alas laaksoon, jossa perusleiri oli.
Näkisin teltat.
Silloin ajattelin ensi kertaa, että selviäisin sittenkin.
Saman tien heräsi kysymys -
- onko leirissä ketään.
En ollut nähnyt Simonia neljään päivään.
Miksi ihmeessä he olisivat enää siellä?
Tiesin, että pimeä laskeutuu kuudelta. Piti ehtiä sitä ennen.
Yritin edetä nopeasti.
Sen iltapäivän minua vaivasi -
- kauhea tunne siitä, että toiset olivat lähteneet.
En ollut huomannut, että sää oli muuttumassa.
Lähdin liikkeelle neljältä.
Olin padon harjalla kuuden aikaan, ja sää oli muuttunut.
Laakso olikin pilvien peitossa.
Simon!
Kuuntelin tarkasti toivoen kuulevani vihellyksen tai vastaushuudon.
Mitään ei kuulunut.
Istuin siinä kauan. Itkeskelin neuvottomana.
Ajattelin ryömiä makuupussiin.
Jostain syystä se tuntui aika säälittävältä tavalta kuolla.
Oli sama jatkaa matkaa -
- ja kuolla matkalla.
Älä käänny takaisin.
Sen yön tapahtumat ovat hieman hämärän peitossa.
En enää katsonut kelloon. Päässäni alkoi pyöriä.
Olin aivan hukassa. En enää tiennyt, mitä tein.
En muistaakseni ajatellut ketään.
Siis esimerkiksi ketään rakasta ihmistä.
Yhdessä vaiheessa päässäni pyöri eräs kappale.
Sen esittää Boney M.
En erityisemmin pidä sen yhtyeen musiikista.
Mitä tuo on?
Sitä jatkui tuntikausia.
Se oli ärsyttävää. Halusin saada sen loppumaan.
Halusin ajatella jotain muuta.
Ajattelin, että voi helvetti, kuolen Boney M:n soidessa.
Välillä virkosin. En varsinaisesti herännyt -
- sillä olin hereillä koko ajan -
- mutta se tuntui heräämiseltä.
Istuin maassa enkä tiennyt, missä olin.
Oli pilkkopimeää ja satoi lunta. Luulin olevani jäätiköllä -
- tai hakattuna pubin parkkipaikalla.
Sitten vaivuin taas houreisiin.
Muistan, että jokin haisi.
Haju oli hyvin voimakas.
Se toimi kuin hajusuola ja tunkeutui houreideni läpi.
lhmettelin sitä kovasti. Kesti kauan, ennen kuin tajusin, mitä se oli.
Luulin, että haisin itse.
Lopulta tajusin sen.
Olin ryöminyt leirimme käymäläalueen läpi.
Tajusin, etten ollut kaukana teltoista.
Simon!
Huutaessani ajattelin, että nyt nähdään, miten tässä käy.
En kyennyt jatkamaan pidemmälle.
Tein sen virheen, että toivoin, että he olisivat leirissä.
Kun huutoon ei vastattu -
- olin varma, että kuolen.
Kun kukaan ei vastannut huutooni...
Se oli...
Sillä hetkellä menetin jotakin.
Menetin itseni.
Jostain syystä heräsin.
Tunnelmassa oli jotain omituista.
Kuulin tuulen ulvovan teltan ulkopuolella.
Sitten kuulin jotakin.
Hiljalleen minulle valkeni -
- ettei se voinut olla mitään muuta kuin Joen huutoa.
Mutta sehän oli mahdotonta, koska hän oli kuollut.
Hän oli kuollut jo päiviä sitten.
Sitten ääni kuului taas, paljon selvemmin.
Se todella kuulosti siltä, kuin joku olisi huutanut Simonin nimeä.
Minä hätäännyin. Siellä ei voinut olla Joe, sillä Joe oli kuollut.
Jos siellä kuitenkin oli hän -
- siellä olisi jokin kamala olento.
Ihminen se ei voinut olla. Kukaan -
- ei voinut selvitä sellaisesta ja palata teltalle.
Makasin vain paikallani enkä tiennyt, mitä tehdä.
Sitten Simon heräsi.
Kuulin selvästi, että nimeäni huudettiin.
Tiesin heti, että se oli Joe.
Katselin ympärilleni.
Sitten näin jonkin häilyvän hahmon.
Simon ampaisi liikkeelle.
Yhtäkkiä kuulin ääniä.
Joe!
Sinäkö se olet?
Minä olin varuillani, sillä minusta ei tuntunut siltä, että siellä olisi ihminen.
Simon!
Seurasimme huutoja -
- parinsadan metrin päähän leiristä ja löysimme Joen.
- Simon. - Voi luoja.
En uskonut sitä täysin ennen kuin näin hänet.
Vielä sittenkin sitä oli vaikea uskoa -
- koska yö oli niin aavemainen ja hän oli niin pahassa kunnossa.
Hän oli kauheassa kunnossa.
Hän oli kuin kummitus.
Minun piti melkein nipistää itseäni -
- uskoakseni, että kaikki tosiaan oli totta.
- Auta. - Voi helvetti sentään, Joe!
Oletko kunnossa? Hys.
Simon...
Hän kiroili hurjasti.
Todella paljon.
Helvetti sentään, Joe. Richard, nosta!
Ota kiinni, perkeleen ääliö!
Simon tarttui minuun -
- ja halasi.
Nosta jaloista.
Muistan sen.
Sen tunteen, kun minua pidettiin sylissä.
Ei hätää. Olet turvassa.
Hän kiitti minua siitä, että yritin tuoda hänet pois vuorelta.
Kaikesta, mitä olin tehnyt...
...ennen kuin katkaisin köyden.
Hän sanoi, että olisi tehnyt saman.
Hän sanoi sen heti ensimmäiseksi.
Ennen kuin olimme edes saaneet ovea suljettua -
- hän kysyi: "Missä housuni ovat?"
Kerroimme polttaneemme ne, ja hän suuttui siitä.
Se sai minut jotenkin heräämään.
Siinä oli sama Joe kuin ennenkin.
Joe menetti kolmanneksen painostaan koettelemustensa aikana.
Kaksi vuotta ja kuusi leikkausta myöhemmin hän palasi vuorille.
Hän kiipeilee edelleen.
Simon sai osakseen ankaraa kritiikkiä siitä -
- että hän katkaisi toverinsa köyden.
Joe on aina puolustanut häntä.
Kukaan ei ole sittemmin päässyt Siula Granden huipulle samaa kautta.